Valitse väri.
Sininen.
S-I-N-I-N-E-N. Valitse numero.
Kahdeksan. - 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8. Valitse vielä yksi numero.
Viisitoista. - 1, 2, 3, 4, -
5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, -
13, 14, 15. Valitse vielä yksi numero.
Kuusi. - Selvä.
"Uni on kohtalo."
Versio 2.1 - Suomennos: j8aj Oikoluku: Lascivious & Antib
Loistavaa.
Rock 'n' roll.
Ja jousisto lähtee...
Sara, koittaisitko aikaisemmin kyselemääsi asiaa?
- Hyvä on. - Voisitko saada sen hieman hallitummaksi?
- Yritän. - Vähän vibratoa. Kokeile itse.
Mutta se mitä haluan...
Tarkoitan, että saat sen kuulostamaan täyteläiseltä ja hieman aaltoilevalta -
soittamalla sen hieman alavireisenä.
Haluatko sen olevan... - Mielestäni sävelten tulisi olla hieman erillään.
Sitä minäkin mietin.
Juuri noin! Jatka!
Tyylikästä.
Selvä, lähtö 20:sta.
- Erik, lähdemme 20:sta. - Selvä.
Yksi, kaksi, kolme.
Moi, se olen minä. Tulin juuri takaisin kaupunkiin.
Kunhan ajattelin, jos voisin tulla kyydilläsi, mutta ei se mitään.
Voisin luultavasti ottaa taksin...
Nähdään varmaan myöhemmin.
Hoi vain, maakrapu! Oletko valmis pitkälle reissulle?
Tarvitsetko pientä kyytiapua matkallesi?
Tavallaan. Odottelin tässä taksia, mutta jos haluat...
Selvä. Tästä et halua jäädä paitsi!
- Kiitos. - Ei tämä mitään.
Ankkurit ylös!
Mitä pidät pienestä aluksestani?
Tätä pidetään näkemisen arvoisena. N-Ä-E. Näe silmilläsi.
Minusta kulkuvälineeni pitäisi olla persoonallisuuteni jatke.
Voilà. Entä tämä? Tämä on kuin pieni ikkunani maailmaan, -
ja joka minuutti se on erilainen tarina.
En ehkä käsitä sitä nyt. En ole välttämättä edes samaa mieltä sen kanssa.
Sanon vain, että hyväksyn sen ja tavallaan antaudun virran vietäväksi.
Tarkoitan varmaan, että ihminen haluaa pitää asiat tasapainossa.
Halua mennä virran mukana. Meri ei torju yhtäkään jokea.
Idea on pysyä jatkuvassa lähdön tapaisessa tilassa samanaikaisesti aina saapuen.
Se säästää esittelyiltä ja jäähyväisiltä.
Kyyti ei edellytä selitystä.
Vain henkilöitä. Siinä kohdassa te tulette mukaan.
Se on kuin tulisi tälle planeetalle väriliitupaketin kanssa.
Voit saada kahdeksan kynän pakkauksen, voit saada 16-kynäisen pakkauksen.
Kaikki on kuitenkin siitä kiinni, mitä tekee väriliiduilla, -
väreillä, jotka sinulle on annettu.
Älä huolehdi siitä, että piirrätkö linjojen mukaisesti tai väritätkö rajojen ulkopuolelle.
Piirrä linjojen ulkopuolelle. Väritä sivun reunojen ylitse.
Älä kahlitse minua mihinkään. Olemme liikkeellä merelle.
Emme ole kahlittuja maihin, sen voin sanoa.
Missä haluat jäädä?
Minäkö? Olenko ensimmäinen?
En tiedä. Mikä paikka tahansa kelpaa.
Anna minulle vain jokin osoite, käykö?
Mene vaikka kolme katua eteenpäin, -
käänny oikealle, aja vielä kahden korttelin matka -
ja jätetään hänet seuraavalla kulmalla.
- Mikä paikka se on? - En tiedä, mutta on se jossain.
Se paikka tulee määrittämään loppu- elämäsi suunnan.
Saavumme satamaan!
Syy jonka takia kieltäydyn uskomasta eksistentialismiin -
taas yhtenä ranskalaisena muotina tai historian kohtana -
on se, että uskon sillä olevan jotain erittäin tärkeätä tarjottavana meille uudella vuosisadalla.
Pelkään, että menetämme sen oikean halun elää elämää intohimoisesti, -
että emme kanna vastuuta itsestämme.
Pelkään, että menetämme kyvyn tehdä itsestämme jotain ja tuntea positiivisuutta elämää kohtaan.
Eksistentialismista keskustellaan usein niin kuin se olisi epätoivon filosofiaa.
Mutta luulen totuuden olevan juuri päinvastainen.
Sartre sanoi, ettei oikeastaan koskaan elämänsä aikana tuntenut epätoivon päivää.
Mutta yksi asia joka pistää esille heidän kirjallisuuttaan lukiessa -
ei ole niinkään tuskaisuuden tunne elämää kohtaan, kuin -
todellinen runsaus tuntiessa olevansa itse oman elämänsä herra.
Niin kuin elämä olisi oman itsensä luotavissa.
Olen lukenut postmodernisteja mielenkiinnolla, olen tavallaan jopa ihaillut heitä.
Mutta lukiessani heitä minulla on aina tämä kauhea jankuttava tunne, -
että jotain erittäin tärkeätä on jäänyt pois.
Mitä enemmän henkilöstä puhutaan sosiaalisena rakennelmana -
tai voimien yhtymiskohtana -
tai sirpaleisena tai epäolennaisena, -
niin silloin avataan aivan uusi tekosyiden maailma.
Sartren puhuessa vastuullisuudesta -
hän ei puhu jostain abstraktista asiasta.
Hän ei puhu sellaisista sieluista, joista teologit kiistelisivät.
Se on jotain konkreettista, kuten sinä ja minä juttelemassa.
Päätöksien sekä asioiden tekemistä sekä niiden seurauksien kestämistä.
Saattaa olla totta, että maailmassa on kuusi miljardia ihmisiä ja lukumäärä lisääntyy.
Siitä huolimatta teot merkitsevät.
Ensinnäkin ne vaikuttavat aineellisuuteen.
Ne vaikuttavat muihin ihmisiin ja antavat esimerkin.
Lyhyesti sanottuna luulen viestin olevan se, -
ettei ikinä kannata yksinkertaisesti luovuttaa, -
ja nähdä itseään monien eri voimien uhrina.
Yksilö päättää aina siitä, kuka loppujen lopuksi on.
Luovuus tuntuu kumpuavan vajavaisuudesta, -
pyrkimyksestä johonkin ja turhautumisesta.
Uskon, että kielet syntyivät sitä kautta.
Tarkoitan, että ne syntyivät halustamme päästä yli eristäytymisestä, -
halusta olla jonkinlaisessa yhteydessä toisten kanssa.
Sen piti olla helppoa, kun kyseessä oli ainoastaan yksinkertainen selviytymiskeino.
Niin kuin "vesi". Keksimme äänen tarvitsemallemme asialle.
Tai "sapelihammastiikeri on takanasi". Keksimme äänen varoituskeinoksi.
Mielestäni se muuttui erittäin kiinnostavaksi vasta, -
kun aloimme käyttämään samaa symbolijärjestelmää kommunikoidaksemme -
kaikista aineellisista ja aineettomista asioita, joita koemme.
Mitä esimerkiksi tarkoittaa turhautuminen? Entä viha tai rakkaus?
Sanoessani "rakkaus" -
ääni kulkeutuu ulos suustani, -
kohdaten toisen henkilön korvan.
Sitä kautta se kulkeutuu korvakäytävästä aivoihin, -
läpi muistojen rakkaudesta tai sen puutteesta.
Aivot siis rekisteröivät sanomani. Ihminen vastaa ymmärtävänsä.
Mistä tiedän, että minua ymmärretään? Sanat tarkoittavat eri ihmisille eri asioita.
Ne ovat vain symboleita. Sanat ovat kuolleita.
Niin suuri osa kokemuksistamme on aineetonta.
Kaikkea aistimaamme ei voi ilmaista. Sanat eivät riitä kuvaamaan kaikkea.
Kommunikoidessamme toistemme kanssa -
me...
Tuntiessamme välillämme olevan yhteyden, -
luullessamme meitä ymmärrettävän -
saavutamme tunteen henkisestä yhteydestä. Se on mielipiteeni.
Se tunne saattaa olla hetkellinen, mutta luulen meidän elävän sen takia.
Jos katsomme ihmiskehityksen virstanpylväitä, -
niin on katsottava organismien evoluutiota, -
ja vuorovaikutuksen kehitystä ympäristön kanssa.
Organismien evoluutio alkaa elämän evoluution kanssa -
läpäisten hominidi-ajan -
tullen ihmiskunnan evoluutioon.
Neandertaalilainen, nykyihminen.
Tässä siis tarkastellaan kolmea asiaa: -
biologista, antropologista, -
kaupunkien kehitystä ja kulttuuria -
sisältäen sivistyksen, joka on ihmisen ilmaisumuoto.
Olemme nähneet kansojen evoluutiota, -
ei niinkään yksilöiden kehitystä.
Lisäksi jos mietimme aikaväliä, joka tähän on kulunut, -
kaksi miljardia vuotta elämälle, -
kuusi miljoonaa vuotta hominideille, -
100 000 vuotta ihmiskunnalle sellaisena kuin me tunnemme sen, -
niin alamme hahmottamaan evoluution tele- skooppisen kaavan luonteen.
Kun saavutettiin maataloudellinen taso, -
kun saavutettiin tieteellinen ja teollinen vallankumous, -
niin puhutaan 10 000, 400 ja 150 vuodesta.
Pystymme hahmottamaan kehityksen nopeuden kasvamisen.
Se tarkoittaa sitä, että käydessämme läpi uuden evoluution -
se kääntyy siihen pisteeseen, jossa meidän pitäisi pystyä nähdä sen ilmentävän itseään -
jo meidän elämämme aikana, tämän sukupolven aikana.
Uusi evoluutio pohjautuu tietoon.
Se pohjautuu kahdentyyppiseen tietoon: digitaaliseen ja analogiseen.
Digitaalisuus on tekoälyä.
Analoogisuus johtuu molekyylibiologiasta, organismien kloonaamisesta.
Neurobiologia sitoo nämä kaksi yhteen.
Ennen vanhaan kehityskaava oli se, -
että joku kuoli ja toinen kasvoi sekä hallitsi.
Muuta uuden kaavan alaisena he olisivat -
toisiaan tukevia, ei-keskenään kilpailevia ryhmiä.
Itsenäisiä ulkopuolisesta maailmasta.
Mielenkiintoista on, että nyt evoluutio on muuttumassa yksilöön keskittyväksi prosessiksi -
lähtien yksilön tarpeista ja haluista, -
ei niinkään ulkoisista tai passiivisista tapahtumista, -
joissa individuaalisuus on vain osa kollektiivisuutta.
Tuotamme siis neo-ihmisen uuden yksilöllisyyden ja tajunnan kanssa.
Mutta se on vain evoluution kiertokulun alku, -
koska kun seuraava jakso tulee, -
niin lähtökohtana on tämä uusi älykkyys.
Kun älykkyys kasaantuu,
kun kyvyt kasaantuvat, niin vauhti muuttuu.
Mihin asti? Kunnes saavutetaan huippu, jota, -
voitaisiin kuvitella ihmisen valtavaksi hetkelliseksi täyttymykseksi.
Ihmisen ja neo-ihmisen mahdollisuudeksi.
Se voisi olla jotain aivan erilaista.
Se voisi olla yksilön vahvistumista, -
yksilön olemassaolon moninkertaistamista.
Yksilön rinnakkainen olemassaolo ei olisi enää ajasta ja tilasta kiinni.
Neo-ihmisen tyyppisen evoluution ilmentymät -
voisivat olla dramaattisesti loogisuuden vastaisia.
Se on mielenkiintoinen asia. Vanha evoluutio on kylmä asia.
Se on puhdasta. Se on tehokasta.
Sen ilmentymät ovat niitä sosiaalisia sopeutumisia.
Puhumme nyt hyväksikäytöstä, vallanhalusta, moraalista.
Sodasta ja petomaisuudesta. Ne olisivat uudelleen painotettavia aiheita.
Nämä olisivat keskeisiä aiheita uudelle evoluutiolle.
Uusi evoluutiokaava antaa meille inhimillisiä piirteitä kuten totuuden, uskollisuuden -
oikeudentajun ja vapauden.
Nämä tulevat olemaan uuden evoluution ilmentymiä.
Toivoisin, että näkisimme sen. Se olisi mukavaa.
Itsetuhoinen ihminen tuntee itsensä totaalisen vieraantuneeksi, täysin yksinäiseksi.
Hän on ulkopuolinen ihmiskunnalle.
Hän toteaa itselleen olevansa mielisairas.
Hän ei ymmärrä sitä, että yhteiskunnalla hänen itsensä lisäksi on -
pakottava tarve saada huomattavia häviöitä ja katastrofeja.
Nämä sodat, nälänhädät, tulvat ja järjistykset täyttävät ihmisen tarpeet.
Ihminen haluaa kaaosta.
Todellisuudessa hänen on saatava sitä.
Masennus, kiistat, mellakat, murhat, kaikki tämä pelko.
Tunnemme jatkuvaa houkutusta orgastista tilaa kohtaan, -
joka koostuu kuolemasta ja tuhosta.
Sitä on meissä kaikissa. Tulemme julki siinä muodossa.
Tietenkin media yrittää asettaa surulliset kasvot näille asioille -
tehden niistä suuria inhimillisiä tragedioita.
Kaikki tietävät, ettei median tarkoitus ole koskaan ollut -
sulkea paholaisia pois maailmasta.
Median työ on saada ihmiset hyväksymään nuo pahat asiat ja oppia elämään niiden kanssa.
Nykyiset voimat haluavat meidän olevan passiivisia sivustatarkkailijoita.
Onko sinulla tulitikkua?
Meille ei ole annettu mitään muita vaihtoehtoja -
kuin pelkkä puhtaasti vertauskuvallinen.
demokraattinen äänestysmahdollisuus.
Haluatko olla vasenta vai oikeaa laitaa kulkeva sätkynukke?
Minusta tuntuu, että on aika tiivistää oma -
riittämättömyyteni ja tyytymättömyyteni -
sosiaalipoliittiseksi ja tieteelliseksi tapahtumaksi.
Antaa muiden kuulla ääneni merkityksettömyys.
En voi olla ajattelematta erästä sanomaasi asiaa.
- Jotain mitä sanoin, niinkö? - Aivan.
Sitä kun sanoit, että tunnet usein tarkkailevasi elämääsi -
juuri kuolemaisillaan olevan vanhan naisen näkökulmasta.
Muistatko? - Muistan. Tunnen edelleen aina joskus niin.
Niin kuin katsoisin elämääni menneisyyteen.
Ikään kuin elämäni olisi hänen muistojensa läpikäymistä.
Aivan.
Kuulin Tim Learyn kertovan ennen kuolemaansa, -
että hän odotti hetkeä, -
jolloin hänen ruumiinsa olisi kuollut, mutta aivot eläisivät yhä.
Sanotaan, että ruumiin kuoleman jälkeen aivo- toimintaa on vielä kuudesta kahteentoista minuuttia.
Sekunti unta...
Se on rajattomasti pidempi kuin sekunti ollessasi hereillä.
- Ymmärrätkö mitä tarkoitan? - Kyllä, aivan varmasti.
Esimerkiksi minä herään kellon ollessa 10.12.
Menen takaisin nukkumaan ja minulla on niitä pitkiä, mielenkiintoisia ja -
kauniita unia, jotka tuntuvat kestävän tunteja.
Sitten herään ja kello on 10.13.
Juuri tuota tarkoitan. Joten 6 - 12 minuuttia aivotoimintaa -
voisi olla koko elämäsi.
Tarkoitan, sinähän olet se nainen muistoja kerraten.
Selvä, entä jos olenkin? Mikä olisi sinun osasi siinä?
Juuri se mitä olen tällä hetkellä.
Tarkoitan, että ehkä olen olemassa vain mielessäsi.
Olen yhtä totta kuin kaikki muukin.
Niin.
Minäkin olen miettinyt erästä sanomaasi asiaa. - Mitä asiaa?
Jälleensyntymistä ja sitä, mistä kaikki uudet sielut tulevat.
Ihmiset aina sanovat olleensa -
esimerkiksi Kleopatra tai Aleksanteri Suuri...
Haluaisin aina sanoa, että he olivat luultavasti vain tavallisia idiootteja.
Tarkoitan, että se on mahdotonta. Mieti hieman.
Ihmismäärä on tuplaantunut viimeisen 40 vuoden aikana, eikö niin?
Joten jos oikeasti uskoo ikuiseen sieluun, -
niin olisi vain 50 %:n mahdollisuus olla yli 40 vuotta vanha sielu.
Mahdollisuus olla yli 150 vanha sielu olisi vain yksi kuudesta.
Mitä sinä siis tarkoitat? Sitä että jälleensyntyminen on valhetta, vai?
Vai sitä, että me kaikki olemme nuoria sieluja ja puolet meistä on ensikertalaisia ihmisinä?
Ei, ei. Yritän sanoa, että jollain tavalla uskon -
uudelleensyntymisen olevan -
runollinen ilmaus kollektiivisesta muistista.
Luin erään biokemistin artikkelin jokin aika sitten.
Hän puhui siitä, että kun lajeihin syntyy uusia jäseniä, -
niin niillä on miljardien vuosien muistot käytettävissä.
Sillä tavalla perimme aistimme.
Tuosta minä pidän. Ikään kuin -
koko ajan olisi jonkin tapainen telepaattinen asia meneillään, jonka osasia me kaikki olemme.
Olemmepa sitten tietoisia siitä tai emme.
Se selittäisi kaikki nämä -
itsestään syntyvät maailmanlaajuiset inno- vatiiviset kehitysaskeleet tieteissä ja taiteissa.
Niin kuin samoja asioita vain syntyisi kaikkialla toisistaan riippumatta.
Joku tajuaa tietokoneellaan ollessaan jotain, -
niin samanaikaisesti ympäri maailmaa joukko muita ihmisiä -
tajuaa saman asian.
Tästä on tutkimus. Joukko ihmisiä eristettiin määrätyksi ajaksi, -
ja heidän kykyjään ristisanatehtävien ratkaisemisessa tarkkailtiin -
suhteessa tavalliseen kansaan.
Testijoukolle annettiin salaa päivän vanha ristisanatehtävä, -
jonka tuhannet ulkopuoliset ihmiset olivat jo täyttäneet.
Testijoukon pisteet nousivat huomattavasti, jopa 20 prosentilla.
Ikään kuin vastausten ollessa jo olemassa -
ihmisten olisi helpompi päästä niihin käsiksi.
Ikään kuin me kaikki jakaisimme telepaattisesti kokemuksiamme.
Vielä minä teidät kusipäät saan! Olkoon se vaikka viimeinen tekoni!
Te saatte maksaa siitä, mitä teitte minulle.
Kun minä vietän tässä paska- loukussa sekunnin, -
niin te tulette asumaan vuoden helvetissä!
Te tulette rukoilemaan minua, jotta saisitte kuolla.
Ei, ei. Ei vielä.
Haluan teidän paskiaisten kärsivän.
Hoidan teidät hengiltä.
Ehkä pitkä neula täry- kalvossa tekisi hyvää.
Kuuma sikari keskellä silmää.
Ei mitään ihmeellistä.
Sulaa lyijyä kurkusta alas.
Vielä parempi -
olisi tehdä jotain inkkaripaskaa.
Leikata silmäluomet irti.
Kuuntelen vain teidän paskiaisten kiljuvan.
Se tulee olemaan musiikkia korvilleni.
Se tapahtukoon sairaalassa.
Tohtorit ja hoitajat ovat ympärillä, jotta ette kuole liian nopeasti eteeni.
Paras kohta tulee olemaan se, kun -
teiltä vittupäiltä tullaan leikkaamaan silmäluomet pois, -
ja joudutte katsomaan minua tehdessäni sen.
Näette minun tulevan sikarin kanssa aina vain lähemmäksi -
aukiolevaa silmämunaa, -
kunnes menetätte melkein järkenne.
Muttei ihan, -
koska haluan sen kestävän todella kauan.
Haluan teidän tietävän sen olevan minä, -
joka tekee sen teille.
Minä!
Entä se pelokas psykiatri?
Hän ei tiennyt mistään mitään!
Se helvetin darrapaska tuomari!
Mikä leveilevä paskiainen!
Älä tuomitse, jotta sinua ei tuomita!
Te kaikki rotat tulette kuolemaan, kun pääsen tästä paskaluukusta ulos.
Takaan sen, että tulette katumaan päivää jona tapasimme!
Tavallaan nykyaikaisella maailmankuvallamme -
on helppo uskoa, että tiede on syrjäyttänyt Jumalan.
Mutta jotkin filosofiset kiistakysymykset pysyvät edelleen mysteereinä.
Mietitään esimerkiksi vapaan tahdon ongelmaa.
Ongelma on ollut jo pitkän aikaa tiedossa.
Jo ennen vuotta 350 eKr, ennen Aristotelesta.
Aristotele, St. Augustine ja Tuomas Akvinolainen -
huolestuivat siitä, miten olla vapaa, -
jos Jumala tietää jo etukäteen kaiken, mitä tulet tekemään.
Nykyään tiedämme, että maailmaa hallitsevat tietyt fysiikan lait.
Nämä lait hallitsevat jokaisen objektin käytöstä maapallolla.
Koska nämä lait ovat luotettavia, ne mahdollistavat -
uskomattomat teknologiset saavutukset.
Mutta katso itseäsi. Myös me olemme fyysisiä esineitä.
Olemme vain monimutkaisia hiilimole- kyyleistä koostuvia järjestelmiä.
Olemme suurimmaksi osaksi vettä, -
emmekä poikkea fysiikan laeista millään tavalla.
Näyttää siis siltä, että joko Jumala asettaa kaiken etukäteen paikoilleen -
tietäen kaiken mitä aiot tehdä tai -
sitten ne ovat nämä fyysiset lait, jotka hallitsevat kaikkea.
Vapaudelle ei ole paljoa tilaa jäljellä.
Nyt voi olla houkuttelevaa sivuttaa kysymys, -
olla huomaamatta vapaan tahdon mysteeriä. Sanomalla -
"No, se on pelkästään kloppimainen pila historiasta. -
- Se on vain kysymys, johon ei ole vastausta. Unohda se jo."
Mutta se kysymys jää vaivaamaan.
Mieti yksilöllisyyttä. Mieti esimerkiksi itseäsi.
Se kuka olet, on suurimmaksi osaksi vapaiden valintojesi seuraus.
Tai vastuunottaminen. Sinua voidaan ainoastaan pitää vastuullisena -
tai sinut voidaan tuomita, sinua voidaan ihailla ja kunnioittaa -
niiden asioiden takia, jotka teet omasta tahdostasi.
Kysymys on ja pysyy, eikä meillä ole vastausta siihen.
Päätökset tuntuvat olevan pelkästään luonteenomaisia.
Mieti kuinka kaikki toimii. Aivoissasi on sähköistä aktiivisuutta.
Aivosi lähettävät kutsun. Signaali kulkeutuu hermokeskukseen.
Sitä kautta se kulkeutuu lihaksiisi.
Lihaksesi kouristuvat. Esimerkiksi kätesi nousee.
Se näyttää olevan sinun tekemäsi vapaa liike, -
mutta jokainen osa siinä prosessissa -
toimii oikeastaan fysiikan lakien mukaisesti.
Kemian lakien, sähköisten lakien ja niin edelleen.
Näyttää siltä, että alkuräjähdys asetti alkuehdot, -
ja kaikki loppu historiastamme, -
koko ihmiskunnan historia ja sitä edeltävä aika -
on vain tavallaan atomihiukkasten toimintaa -
perustuen näihin fysiikan peruslakeihin.
Luulemme olevamme erityisiä. Luulemme meillä olevan tiettyä arvokkuutta.
Se arvokkuus tulee nyt uhatuksi.
Tämä ajatus haastaa arvokkuutemme.
Saattaisit sanoa: "Hetkinen, entä kvanttimekaniikka?"
"Tiedän tarpeeksi nykyaikaisista fysiikan teorioista tietääkseni, ettei se oikeastaan ole sellaista."
"Se on oikeastaan todennäköisyysteoria."
"On tilaa, on vapautta. Se ei ole määrättyä."
Ja se auttaa meitä ymmärtämään, mitä vapaa tahto tarkoittaa.
Yksityiskohtien tarkasteleminen ei tule riittämään, -
koska meissä on näitä erittäin pieniä kvanttihiukkasia
joiden käytös on ilmeisesti hieman sattumanvaraista.
Ne liikkuvat kierteisesti. Niiden käytös on absurdia, hyvin ennalta arvaamatonta.
Me emme näe siinä mitään yhteyttä mihinkään tuntemaamme asiaan.
Se vain tekee jotain ennalta arvaamatonta, probabilistisen ensiteorian mukaan.
Mutta auttaako se vapautta ajatellen?
Onko vapaus vain todennäköisyyden tulos, -
vain sattumanvaraista hyörinää kaaosmaisessa järjestelmässä?
Se vaikuttaa vain pahemmalta. Olisin mieluummin ratas -
isossa fyysisessä koneessa, jonka toiminta olisi ennalta määritetty -
kuin vain jokin sattumanvarainen palloileva asia.
Me emme vain voi vain sivuuttaa ongelmaa.
Meidän pitää löytää nykyaikaisesta maailman- katsomuksestamme näkökulma henkilöille.
Ei pelkästään kehoille, vaan henkilöille.
Tämä tarkoittaa yritystä selvittää vapauden ongelmaa, -
löytää tilaa valinnoille ja vastuullisuudelle -
yrittäen ymmärtää yksilöllisyyden merkityksen.
Hallintoa, veroja ja kuolemaa vastaan taisteleminen on turhaa.
Ei puhuta politiikasta tai uskonnosta.
Ne ovat samaa vastustajan julkaisemaa propagandaa!
Näimme sen kaiken 1900-luvulla.
Nyt 2000-luvulla on aika herätä ja tajuta, -
ettei meidän pitäisi antaa itseämme ahdattavan sardiinipurkkiin.
Meidän ei pitäisi alistua epäinhimillistymiseen!
En tiedä teistä, mutta olen itse huolestunut maailman tapahtumista.
Olen huolissani yhteiskunnan rakenteesta.
Olen huolissani kansalaisten ohjaamisesta, -
siitä, että elämääni kontrolloidaan ja yritetään kontrolloida vielä enemmän!
Haluan vapautta!
Kaiken järjen mukaan sinunkin tulisi haluta sitä!
Se on meistä itsestämme kiinni, että jätämme omaan arvoonsa ahneuden, -
vihan, kateuden ja turvattomuuden tunteen, -
koska ne ovat ne keskeiset kontrolloinnin kohteet, jotka saavat meidät tuntemaan itsemme säälittäviksi, pieniksi...
Niiden takia olemme vapaaehtoisesti luopumassa täysivaltaisuudestamme, vapaudestamme ja kohtalostamme.
Meidän on tajuttava, että meitä kohdellaan massana.
Meidän on haastettava tämä orjuuttava yhteiskunta!
21. vuosisata tulee olemaan muutoksen vuosisata.
Ei orjuuden, valheiden, merkityksettömien asioiden, -
klassismin ja statismin ja kaikkien muiden hallitsemismuotojen vuosisata!
Se tulee olemaan aika, jolloin ihmiskunta -
tulee nousemaan puhtaan ja oikean asian takia!
Liberaalit demokraatit ja konser- vatiiviset republikaanit. Kasa roskaa!
He ovat olemassa vain kontrolloidakseen! Saman kolikon kaksi puolta.
Kaksi eri puoluetta kilpailemassa hallinnasta.
Pääjohtaja on orjuuden edustaja!
Totuus on edessäsi, mutta he kattavat valheiden ruokapöydän.
Minulle riittää, enkä aio syödä siltä. Ymmärrättekö?
Sen vastustus ei ole turhaa. Tulemme voittamaan tämän taistelun.
Ihmiskunta on liian hyvä! Emme ole aikaansaamattomia!
Tulemme nousemaan ja tulemme olemaan ihmisiä!
Tulemme innostumaan oikeista asioista, jotka oikeasti merkitsevät jotain -
kuten luovuudesta ja voimakkaasta inhimillisestä hengestä, joka kieltäytyy alistumasta!
Siinä kaikki! Siinä on kaikki, mitä minulla on sanottavana! Se on teistä kiinni!
Kysymys on vapautua negatiivisuudesta, -
joka oikeastaan on tahto olemattomasta.
Hetkelle kerran vastatessa myöntävästi -
myöntyminen on tarttuvaa.
Se puhkeaa myöntymisen ketjuksi, jolla ei ole rajoja.
Yhdelle hetkelle myöntävästi vastaaminen on ikään kuin -
myöntävä vastaus koko olemassaololle.
Päähenkilön nimi voisi olla "Mieli".
Se on herra. Se on edustettava kapasiteetti.
Läpi historian on yritetty -
sisäistää niitä kokemuksia, jotka tapahtuvat rajan reunalla, -
jossa mieli on haavoittuva.
Mutta mielestäni me olemme erittäin tärkeässä kohdassa historiassamme.
Nuo hetket, joita voisi kutsua raja-alueilla oleviksi, -
äärirajoja hipoviksi kokemuksiksi -
ovat nyt itse asiassa muuttumassa normeiksi.
Nämä monimuotoisuudet, erityspiirteet ja erot, -
jotka ovat antaneet suuren haasteen vanhalle mielelle -
ovat itse asiassa pääsemässä oman olemuksensa sisälle -
maistaen ja tuntien niiden ainutlaatuisuuden.
Joku saattaisi tehdä läpimurron siihen johonkin yhteiseen, -
joka pitää niitä yhdessä.
Eli uusi päähahmo tälle uudelle mielelle on -
entistäkin suurempi mieli.
Mieli, joka tulee olemaan.
Ollessamme selvästi siinä tilassa, -
niin pystymme näkemään radikaalia subjektiivisuutta, -
radikaalia sopeutumista yksilöllisyyteen, ainutlaatuisuutta mielelle, -
joka avaa itsensä suunnattomalle objektiivisuudelle.
Eli tarinassa on kyse maailmankaikkeuden tämän hetkisestä tarinasta.
Hetki ei ole vain ohimenevä, tyhjä mitätön asia.
Ja tämä on näiden salaisten kohtien tiellä.
Niin, se on tyhjä sellaisella täysinäisyydellä, -
että mahtava hetki, mahtava universumin elämä -
sykkii sen sisällä.
Ja jokainen henkilö, objekti, paikka ja teko -
jättää jäljen.
Se tarina on yksilöllinen.
Oikeastaan se on tarina tarinan jälkeen.
Aika vain sulautuu liikkuviin osiin, jotka katoavat.
Joko minä liikun nopeasti tai aika. Ei koskaan molemmat samanaikaisesti.
Se on niin outo paradoksi. Tarkoitan, että teknisesti olen -
lähempänä kuolemaa kuin koskaan ennen elämäni aikana.
Mutta kuitenkin tunnen, enemmän kuin koskaan, että minulla on riittävästi aikaa.
Kun olin nuorempi, oli epätoivoisuutta, halua varmuudesta.
Ikään kuin polulle oli päätepiste, ja minun oli päästävä sinne asti.
Tiedän mitä tarkoitat, koska muistan ajatelleeni, että -
jonain päivänä, ehkä noin 35-vuotiaana -
kaikki loksahtaa paikoilleen ja asettuu, ikään kuin loppuu.
Ikään kuin olisi tasanne, joka odottaisi minua.
Nousisin sitä ylös ja huipulle päästessäni -
kaikki kasvu ja ailahtelu pysähtyisi.
Jopa ilo loppuisi. Onneksi niin ei ole käynyt.
Se, mitä emme ota huomioon ollessamme nuoria, on loputon uteliaisuutemme.
Siitä ihmisessä on kyse.
Tiedätkö, mitä Benedict Anderson sanoo henkilöllisyydestä? - En.
No, hän puhuu esimerkiksi vauvan kuvasta.
Katsoessasi kaksiulotteista kuvaa toteat, että siinä minä olen.
Yhdistääksesi tämän lapsen tässä oudossa kuvassa -
hyvinvoipaan itseesi tällä hetkellä -
on sinun luotava tarina. "Tässä minä olen vuoden ikäisenä, -
myöhemmin minulla oli pitkät hiukset ja muutimme Riverdaleen."
"Nyt minä olen tässä."
Joten itse asiassa tarvitaan fiktiivinen tarina -
yhdistääkseen lapsen kuvassa itseensä, näin luoden henkilöllisyyden.
Hauska juttu on, että solumme uudistuvat täysin joka seitsemäs vuosi.
Olemme muuttuneet täysin eri ihmiseksi monia kertoja tähän mennessä, -
mutta silti säilymme omana itsenämme.
Arvostelumme lähti samasta asiasta kuin kaikki kritiikki.
Epäilyksestä.
Epäilyksestä tuli kertomaamme.
Meillä oli tehtävänä uusi tarina, oma tarinamme.
Tartumme kohti tätä uutta historiaa, joka koostuu epäilyksestä -
jota tavallinen kieli ei pystynyt tuomaan julki.
Menneisyytemme vaikutti jäätyneen etäisyyden päähän.
Jokainen eleemme ja sanomamme asia -
merkitsi vanhan maailman kieltämistä ja kurkotusta uutta kohti.
Elämäntapamme loi uuden tilanteen, -
yltäkylläisyydestä ja ystävyydestä, -
koostuvan kumouksellisen pienoisyhteisön -
josta ympäröivä yhteiskunta ei piitannut.
Taide ei ollut päämäärä, vaan tilaisuus ja menetelmä -
rytmimme sekä -
aikamme hylättyjen mahdollisuuksien löytämiseen.
Siinä oli kyse todellisesta kommunikaatiosta -
tai ainakin pyrkimys sellaiseen kommunikaatioon.
Seikkailu sen löytämisestä ja kadottamisesta.
Me tyytymättömät ja kaiken kieltävät jatkoimme etsintää -
täyttäen hiljaisuuden omilla toiveillamme, peloillamme ja fantasioillamme.
Vaikka maailma vaikutti tyhjältä, -
alhaiselta ja käytetyltä, niin jatkoimme eteenpäin, -
koska tiesimme kaiken olevan mahdollista.
Hyvistä mahdollisuuksista huolimatta -
uusi maailma oli yhtä todennäköinen kuin vanha.
Maailmassa on kahdenlaisia kärsijöitä.
Niitä, jotka kärsivät elämän puutteesta -
ja niitä, jotka kärsivät elämän runsaudesta.
Olen mielestäni aina kuulunut jälkimmäiseen kategoriaan.
Oikeastaan -
suurin osa ihmisen käytöksestä ja toiminnasta ei olennaisesti -
poikkea eläimen käytöksestä.
Kaikkein edistynein teknologia ja ammattitaito -
nostaa meidät parhaimmillaan vain super-simpanssin tasolle.
Oikeastaan ero -
esimerkiksi Platonin tai Nietzschen ja keskivertoihmisen -
välillä on suurempi kuin ero simpanssin ja keskivertoihmisen välillä.
Todellisen hengen olemus, -
todellisen taiteilijan, pyhimyksen, filosofistin taso -
saavutetaan harvoin.
Miksi niin harva saavuttaa sen?
Miksi maailman ja evoluution historia ei ole tarinaa edistymisestä -
vaan pikemmin näiden loputtomien nollien turhanpäiväisestä lisääntymisestä?
Suurempia arvoja ei ole kehittynyt.
Helvetti, kreikkalaiset olivat 3000 vuotta sitten yhtä edistyksellisiä kuin me nyt.
Mitä ovat nämä esteet, jotka estävät ihmisiä -
pääsemästä lähellekään heidän omaa potentiaaliaan?
Vastaus siihen löytyy toisesta kysymyksestä, joka kuuluu näin: -
kumpi on ihmisen yleisin ominaisuus, -
pelko vai laiskuus?
Mitä sinä kirjoitat?
Romaania.
Mistä se kertoo?
Siinä ei ole juonta.
Se on vain -
ihmisiä, eleitä, hetkiä, -
palasia hurmoksesta, katoavia tunteita.
Lyhyesti -
kaikista suurin tarina koskaan.
Oletko sinä tarinassa?
En usko.
Tavallaan luen sen ensin, ja sitten vasta kirjoitan.
Se tapahtui keskellä aavikkoa, Jumalan selän takana.
Matkalla Las Vegasiin -
aina tietyin väliajoin täytyy tankata.
Se oli viimeinen huoltoasema ennen Las Vegasia.
Toimistossa oli tuoli ja kassakone, -
ei mitään muuta.
Kuulin nukkuessani melua.
Ihan kuin se ääni olisi ollut mielessäni.
Heräsin ja kävelin ulos.
Seisoin kadunreunassa, johon huoltoaseman alue päättyy.
Tiedäthän, tiellä jonka kautta ajetaan päätieltä huoltoasemalle.
Hieron hiekkaa pois silmistäni yrittäen nähdä, mitä tapahtuu -
ja aivan huoltoaseman perällä -
oli telineitä autonrenkaita varten.
Renkaiden ympärillä oli ketjuja.
Näin siellä Econoline -pakettiauton.
Siellä oli mies, joka oli riisunut t-paitansa, -
ja hän oli täyttämässä Econoline -pakettiautoaan -
takapihalla olevilla autonrenkailla.
Hänellä oli viimeiset kaksi rengasta käsissään.
Hän oli laittamassa niitä autoonsa, -
kun minä tietenkin menen ja huudan "Hei sinä!"
Mies kääntyy ympäri, hän on ilman paitaa -
ja hikoilee. Mies on valtavan kokoinen, niin kuin tiilitalo.
Hän vetää esille veitsen, joka on noin 30 cm pitkä, -
ja lähtee juoksemaan perääni niin kovaa kuin pystyy huutaen...
Minä vain mietin...
"Tämä on väärin." Kävelin sisälle toimistoon,
työnsin käteni kassakoneen taakse, jossa omistaja säilytti .41 kaliiperista revolveria.
Vedin aseen esille, viritin liipaisimen, -
käännyin ympäri, ja näin miehen tulevan ovesta.
Pystyin näkemään hänen silmänsä. En tule koskaan unohtamaan hänen silmiään.
Hänen silmistään saattoi nähdä, mitä hän halusi tehdä minulle.
Ammuin kerran ja osuin häneen. Suoraan rintaan.
Hän lensi ovesta yhtä nopeasti kuin oli tullut sisään.
Mies lensi suoraan kahden pumpun väliin, etyylipumpun ja tavallisen.
Hän oli varmasti huumeissa, amfetamiinin tai vastaavan alaisena, -
koska hän nousi ylös -
ja piti yhä puukkoaan kädessään. Hänen rinnuksensa olivat aivan veressä.
Hän nousi ylös ja liikkui näin.
Olin aika shokissa, -
joten viritin aseen uudestaan ja vedin liipaisimesta.
Aivan kuten vanhoissa westerneissä.
Ammuin hänet pois huoltoasemalta sanan mukaisesti.
Siitä lähtien olen aina -
kantanut tätä mukanani.
Ymmärrän sen.
Hyvin aseistautunut kansa on paras puolustuskeino tyranniaa vastaan.
Kippis sille!
Tiedätkö, -
en ole ampunut tällä pitkään aikaan, joten en edes tiedä toimiiko se enää.
Mikset vain vedä liipaisimesta ja ota selvää?
Moi! Taisit jo lähteä, -
mutta muistuta minua, että kerron omituisesta unesta jonka näin viime yönä, -
koska siinä oli jotain erittäin hauskaa.
Tavataan varmaan myöhemmin.
Ratsastamista ilman satulaa. Copenhagen William -
ja hevosensa Same Deal.
...hatun nauhaan. Neulo se hatun sisälle...
En odota tulevaisuutta -
ennakoiden vapahdusta, synninpäästöä, -
en edes harjoittelun tuomaa valaistusta.
Lukeudun niihin, joille tämä virheellinen täydellisyys riittää ja on valmista -
joka ainoana sanoin kuvaamattomana hetkenä.
The Blonde Bee, the Firefly, Praying Mantis...
Mielipuoli makaroni...
Velhojen, shamaanien ja muiden visionäärien kunniakas traditio.
He ovat kehittäneet ja viimeistelleet unimatkailun -
niin sanotuksi lucid-unen olotilaksi, -
jossa tietoisesti ohjailemalla uniasi -
kykenet havaitsemaan asioita, -
joita et pystyisi havaitsemaan ollessasi hereillä.
- Voittaen kerta toisensa jälkeen... - Kerro meille, mitä Felix on tekemässä...
Pelkästään yksi ego on kapea näkökulma, josta katsoa tätä kokemusta.
Siinä missä useimmat miettivät yksilöllistä suhdettaan maailmankaikkeuteen, -
niin minä mietin -
monien persoonieni suhdetta toisiinsa.
Sillä aikaa kun useimmat ihmiset -
kärsivät liikkumisongelmista, -
niin 92-vuotias Joy Cullison matkustaa ympäri maailmaa.
Moi, miten menee?
Sanotaan, että unelmat ovat totta vain niin kauan kuin ne kestävät.
Eikö elämästä voi sanoa samaa?
Monet meistä kartoittavat mielen ja ruumiin suhdetta unissa.
Meitä kutsutaan oneironauteiksi. Olemme unimaailman tutkimusmatkailijoita.
Oikeastaan siinä on kyse ainoastaan kahdesta vastakkaisesta tajunnantilasta, -
jotka eivät oikeastaan edes ole vastakkaisia.
Hereillä ollessasi -
hermokeskus estää muistoja heräämästä täyteen eloon.
Tämä on evoluution kannalta ymmärrettävää.
Se olisi väärin muokattu havainnollinen kuva saalistajasta, -
joka olisi erehtynyt jonkun muistoista ja päinvastoin.
Jos muisto saalistajasta loisi eteemme todellisen kuvan, -
joutuisimme juoksemaan vessaan joka kerta, kun pelottava ajatus juolahtaa mieleemme.
Ihmisellä on serotiinia kehossaan, -
joka estää hallusinaatiot, -
mutta on voimaton REM-unen aikana.
Tämän ansiosta unet vaikuttavat todellisilta -
samanaikaisesti estäen kilpailun havaitsemisprosessien välillä.
Tämän takia unet sekoitetaan todellisuuteen.
Hermotoiminnan funktionaaliselle järjestelmälle, joka luo maailmamme, -
ei ole eroa uneksimmeko toiminnan ja aistimisen -
vai toteutammeko hereillä ollessamme aistimisen ja toiminnan.
Minulla oli kerran kaveri, joka kertoi minulle, -
että pahin virhe, jonka voisi tehdä on -
ajatella olevansa elävä, -
kun oikeastaan nukkuu elämän odotushuoneessa.
Idea on yhdistellä -
järkiperäisiä kykyjä, jotka sinulla on hereillä ollessasi -
loputtomiin unien antamiin mahdollisuuksiin.
Jos voit tehdä sen, niin voit tehdä mitä vain.
Onko sinulla koskaan ollut työpaikkaa, jonka eteen teit paljon töitä samalla vihaten sitä?
Pitkä ja rankka päivä töissä. Lopulta pääset kotiin, menet sänkyyn ja suljet silmäsi.
Samantien heräät ja tajuat -
koko päivän töissä olleen pelkkää unta.
On jo tarpeeksi paha, että valveaika myydään minimaallisella palkalla, -
mutta nyt he saavat myös unet ilmaiseksi.
Hei, mitä sinä teet täällä?
Haaveilen itsestäni unimaailman sosiaalisena voitelijana, -
auttaen ihmisiä näkemään lucid-unia hieman helpommin.
Jättämään kaikki siihen liittyvä pelko sekä levottomuus antaen mennä.
Tarkoitatko lucid-unilla sitä, että tiedät unelmoivasi?
Niin. Siten voit ohjata uniasi.
Ne ovat realistisempia ja vähemmän outoja kuin tavallinen uni.
Tiedätkö, minä heräsin juuri unesta.
Se ei ollut kuten tavallinen uni. Se vaikutti enemmänkin siltä, että olisin ollut toisessa universumissa.
Niin, se on todellisen tuntuista.
Tarkoitan, että teknisesti se on unen ilmentymä, -
mutta voit pitää niin pirun hauskaa unissasi.
Ja kaikkihan tietävät hauskuuden rajat.
Aivan. - Mitä unessasi tapahtui?
Siinä oli paljon ihmisiä ja puhetta.
Se oli osaksi melko järjetön, niin kuin outo elokuva tai jokin sellainen.
Suurimmaksi osaksi siinä oli vain ihmisiä puhumassa mistä sattuu, todella kiihkeästi.
Heräsin ja ihmettelin, mistä se kaikki oikein tuli päähäni.
Voit kontrolloida sitä. - Onko sinulla aina näitä unia?
Totta helvetissä. Otan aina kaiken irti niistä.
Idea on, että sinun pitää ensisijaisesti käsittää unelmoivasi.
Sinun on kyettävä tunnistamaan se.
Sinun pitää kyetä kysymään itseltäsi: "Hei, onko tämä unta?"
Suurin osa ihmisistä ei koskaan kysy sitä itseltään -
ovatpa he valveilla tai sitten uneksimassa.
Vaikuttaa siltä, että kaikki kävelisivät unissaan sekä ollessaan hereillä -
että ollessaan unessa.
Miten tahansa, he eivät siitä paljoa hyödy.
Asia joka sai minut tajuamaan unelmoivani oli digitaalikello.
En saanut selvää numeroista. Ihan kuin sen ledit olisivat olleet aivan sekaisin.
Niin, se on todella yleistä. Pienet kirjoitetut asiat ovat myöskin vaikeaselkoisia.
Erittäin epävakaata.
Yksi hyvä keino on yrittää säätää valojen kirkkautta.
Sitä ei oikeastaan pysty tekemään.
Jos näet valokatkaisimen lähelläsi, niin yritä laittaa valot päälle ja pois.
Se on yksi asioista, joita et voi tehdä lucid-unta nähdessäsi.
Mitä helvettiä? Voin lentää ilmassa, -
käydä mielenkiintoisen keskustelun Albert Schweitzerin kanssa.
Voin tutkia näitä kaikkia todellisuuden tasoja, -
unohtamatta sitä, että voin harrastaa minkälaista seksiä tahansa. Se vasta on hienoa.
En siis voi kontrolloida valoja. Mitä sitten?
Mutta se on yksi asioista, joita teet varmistaaksesi oletko unessa vai et. Eikö niin?
Kuten sanoin, voit harjoittaa itseäsi tunnistamaan unelmoitko vai et.
Tarkoitan, että käännä katkaisijaa aina kuin voit.
Jos valot ovat päällä, etkä voi sammuttaa niitä, niin olet todennäköisesti unessa.
Siinä vaiheessa unista voi ottaa kaiken irti.
Usko minua, siinä vaiheessa unilla ei ole mitään rajoja.
Arvaa minkä parissa olen työskennellyt viime aikoina. - No minkä?
Se on todella kunnianhimoista, mutta paranen siinä.
Tulet pitämään tästä. 360 asteen näkökyvyn kanssa.
Kykenen näkemään kaikkiin suuntiin. Siistiä, eikö vain?
Se kuulostaa kieltämättä hienolta.
Minun on mentävä nyt.
Selvä, nähdään myöhemmin. Täysi kaste päiväsi alkuiltana.
Mitä se tarkoittaa? - Oikeastaan en ole itse tajunnut sitä koskaan.
Ehkä sinä kykenet tajuamaan. Tämä mies kuiskuttelee aina korvaani.
Louis. Hän on toistuva unihahmo.
Elokuva omassa olemuksessaan kertoo -
todellisuuden jäljentelystä, -
se on ikään kuin todellisuus toistettuna.
Hänelle se saattaa kuulostaa tarinan kerronnalta.
Hänen mielestään elokuva on...
Hänen mielestään kirjallisuus on parempi keino kertoa tarina.
Kun kerrot tarinan tai vitsin tyyliin -
"Mies kävelee baariin ja näkee kääpiön."
Se toimii erittäin hyvin, koska kuvittelet tämän miehen, kääpiön ja baarin.
Se on mielikuvituksellinen näkökulma siihen.
Elokuvassa se ei toimi samalla tavalla, koska näet siinä tietyn miehen -
tietyssä baarissa, jossa on tietty kääpiö, -
joka on tietyn pituinen ja katsoo tietyllä tavalla.
Bazinin mielestä elokuvan ontologian pitää käsitellä, -
sen pitää käsitellä, tiedätkö...
Valokuvauksessa on myös ontologiaa, -
mutta elokuva liittää siihen ajan mittasuhteita ja -
uskottavampaa realismia.
Joten se kertoo miehestä -
sillä hetkellä, siinä tilassa.
Bazin on kristitty, joten hän -
tavallaan uskoo -
Jumalaan.
Hänelle todellisuus ja Jumala tarkoittavat samaa asiaa.
Elokuva oikeastaan kuvaa Jumalan ruumiillistumista.
Ikään kuin tällä hetkellä Jumala tulee ilmi näin.
Se mitä elokuva taltioisi, jos se kuvaisi meitä nyt, -
olisi ikään kuin Jumala ilmentyisi edessämme olevana pöytänä, -
sinuna, minuna. Hän katsoisi samalla tavalla kuin me nyt, -
puhuisi ja ajattelisi kuten me, -
koska me kaikki olemme Jumalan ilmentymiä.
Elokuva on tavallaan Jumalan ilmentymän taltiointi -
tai Jumalan kasvojen taltiointi.
Kimpussasi on hyttynen. Haluatko minun hoitavan sen?
Hoidan sen itse.
Koko Hollywood on ottanut elokuvan -
yrittäen tehdä siitä tätä tarinointia, -
jossa otetaan nämä kirjat tai tarinat -
ikään kuin...
Saat käsikirjoituksen ja sitten yrität löytää jonkun, joka sopii siihen.
Se on naurettavaa.
Sen ei pitäisi pohjautua kirjoitettuun.
Sen pitäisi pohjautua henkilöön, itse asiaan.
Ja siinä mielessä -
Hollywoodilla on oikeus tähän tähtinäyttelijäjärjestelmään, -
koska silloin keskitytään henkilöihin tarinan sijasta. - Totta.
Truffaut sanoi aina, ettei parhaita elokuvia tehdä...
Parhaat käsikirjoitukset eivät tee parhaita elokuvia, -
koska niissä on kirjallisuutta, kertovaa asiaa, jonka orja tavallaan olet.
Parhaat elokuvat ovat niitä, jotka eivät ole sidottuja siihen.
Joten... En oikeastaan tiedä.
Koko kerronnallinen asia vaikuttaa minusta...
Kerronnallisuus sitoutuu niin elokuviin -
kuin musiikkiin.
Et mieti laulun tarinaa ja sitten vain koko kappaletta.
Sen on tultava hetkestä.
Sitä elokuva on. Hetki, joka on pyhä.
Niin kuin tämä hetki, se on pyhä.
Mutta me vain kävelemme ympäriinsä ikään kuin se ei olisi pyhä.
Me kävelemme ympäriinsä ikään kuin toiset hetket ovat pyhiä ja toiset -
eivät ole. Mutta tämä hetki on pyhä. - Aivan. Aivan.
Ja elokuva auttaa meitä näkemään sen.
Voimme taltioida sen, jotta tajuaisimme: "Tietenkin, tämä on se pyhä hetki."
Niin kuin "pyhä, pyhä, pyhä". Hetki hetkeltä.
Kuka voi elää sillä tavalla? Kuka voi vain olla "vau, pyhää"?
Koska jos pitäisin sinua pyhänä, niin -
lopettaisin varmaan puhumisen.
Eläisit pyhässä hetkessä. Hetki on pyhä, eikö?
Aivan, mutta olisin avoin.
Katsoisin sinua silmiisi ja itkisin, -
tuntisin kaikenlaisia tunteita, eikä se olisi kohteliasta.
Se voisi tehdä olosi epämukavaksi.
Voisit myös nauraa. Miksi sinä itkisit?
No, koska... En oikeastaan tiedä.
Minä vain itkisin.
Tehdään se nyt. Pyhä hetki tässä ja nyt.
Kaikki on tavallaan kerroksissa, eikö totta? - Aivan.
On pyhä hetki, on tietoisuutta -
yrittää pitää pyhä hetki -
samaan tapaan kuin elokuva on todellinen hetki, -
mutta näyttelijä uskottelee olevansa erilaisessa todellisuudessa.
Se on kaikkia näitä kerroksia.
Minä olin pyhän hetken sisä- ja ulkopuolella. Katsoin sinua.
Voida olla pyhässä... Olet sillä tavalla ainutlaatuinen, Caveh.
Se on yksi syistä, jonka takia pidän sinusta.
Saat minut tavallaan mukaasi.
Jos tämä maailma, joka meidät on pakotettu hyväksymään, on pelkkää tarua, -
niin kaikki on mahdollista.
Yrittäessämme löytää rakastamiamme asioita tulemme löytämään kaiken vihaamamme.
Kaiken mikä estää meitä tiellämme haluamaamme kohti.
Mukavuuden löytäminen ei tule koskaan olemaan helppoa niille, jotka etsivät aitoja asioita.
Onnellisuuden idean järjestelmällinen kyseenalaistaminen.
Leikkaamme jokaisen valtuutetun puhujan äänijänteet.
Viskaamme sosiaaliset symbolit näyteikkunan lävitse. Devalvoimme yhteiskunnan valuutan.
Teemme sen yhdistääksemme asiaan perehtyneet.
Yhteiskunta on onnistunut petos, joka on niin lahjottavissa oleva, -
että se ansaitsee tulla tuhotuksi niin, ettei muisti voi enää sitä palauttaa.
Missä ikinä onkaan tulipalo, niin sinne kannamme bensiiniä.
Keskeytä jokapäiväisten kokemusten jatkumo -
ja kaikki odotukset, jotka menevät sen mukana.
Elää niin kuin jokin oikeasti riippuisi jonkun tekemisistä.
Murtaa kulutusyhteiskunnan ideologian taika niin, -
että meidän autenttisten luonteidemme tukahdetut halut voisivat tulla esiin.
Osoittaa vastakohdat nykyisen elämän ja mahdollisen todellisen elämän välillä.
Sisällyttääksemme itsemme tekojen unohdukseen ja tietäen tekevämme sen.
Vielä tulee olemaan kiihkeyttä, jota ei ole koskaan aiemmin koettu -
vaihtaakseen rakkauden ja vihan, elämän ja kuoleman, -
terrorin ja pelastuksen, hylkimisen ja vetovoiman.
Niin hurjan ja sopimattoman myöntymisen vapaudelle, -
että se määrää totaalisen kieltäytymisen pidättäytymiselle ja rajallisuudelle.
Hei mies, mitä teet siellä ylhäällä? - En ole varma.
Tarvitsetko apua päästäksesi alas?
En usko.
Typerä paskiainen.
Ei hän ole yhtään pahempi kuin me. Hän on täynnä toimintaa ilman teoriaa.
Me kaikki olemme teoriaa ilman toimintaa.
Miksi olet noin synkkänä, herra Deborg?
Se mitä puuttui tuntui mahdottomalta palauttaa.
Suuret epävarmuudet koskien -
elätetyksi tulemista ilman työntekoa -
tekivät liiallisuudet välttämättömiksi -
ja rikkoivat määritellyn.
Lainatakseni Stevensonia: -
"Itsemurha hoitaa monet pois päiviltä. -
- Juominen ja paholainen -
huolehtivat lopuista."
- Terve. - Moi.
Oletko sinä uneksija?
Olen.
En ole nähnyt teitä paljoa viime aikoina.
Ajat ovat olleet vaikeita unelmoijille.
Sanotaan, että unelmointi on kuollutta. Kukaan ei kuulemma harrasta sitä enää.
Ei se ole kuollutta. Se on vain unohdettu.
Ikään kuin poistettu kielestämme.
Kukaan ei kerro siitä eteenpäin, joten kukaan ei tiedä sen olevan olemassa.
Unelmoija on ajettu epävarmuuteen.
Yritän muuttaa asiat parempaan suuntaan, ja toivon sinunkin tekevän niin.
Uneksimalla joka ikinen päivä.
Uneksimalla käsillämme ja mielikuvituksellamme.
Planeettamme on kohtaamassa pahimman ongelman ikinä. Ikinä.
Mitä ikinä teetkään, älä tylsisty.
Tämä on ehdottomasti jännittävin ajanjakso, jolla ikinä voisimme toivoa elävämme.
Kaikki on vasta alkamassa.
Tuhat vuotta on pelkkä hetki.
Ei ole mitään uutta, ei mitään erilaista. Sama tapahtumakaava uudestaan ja uudestaan.
Samat pilvet, sama musiikki, -
sama tunne on koettu tunti tai ikuisuus sitten.
Minua varten ei ole mitään, ei yhtään mitään.
Nyt muistan. Tämä tapahtui minulle aikaisemmin. Sen takia lähdin.
Olet alkanut löytää vastauksia kysymyksiisi.
Vaikka se onkin vaikeata, niin se palkitsee sinut mahtavasti.
Harjoita mielikuvitustasi mahdollisimman paljon -
tietäen sen olevan pelkkää harjoitusta.
Luo hienoja käsitöitä, ratkaise ongelmia, -
tutki fyysisen maailmankaikkeuden salaisuuksia.
Maistele kaikkien aistien havaintoja.
Koe iloa, surua ja naurua. Tunne myötätuntoa, armahtavaisuutta, -
kanna tunteita täynnä olevia muistoja mukanasi.
Muistan, mistä olen peräisin. Muistan, kuinka minusta tuli ihminen.
Tiedän syyn täällä olemiseen. Nyt viimeinen lähtöni lähenee.
Tätä tietä ulos. Paeten nopeutta...
Ei pelkästään ikuisuutta, vaan äärettömyyttä.
- Anteeksi. - Olen pahoillani.
Hei, voisimmeko tehdä sen uudestaan?
Tiedän, ettemme ole tavanneet. En vain halua olla yksi työläismuurahainen.
Tarkoitan, että elämme elämäämme -
antennit toisiinsa koskien -
jatkuvasti muurahaisen ahkeruudella.
Meiltä ei vaadita mitään inhimillistä.
Pysähdy. Mene. Kävele tästä. Aja sinne.
Oikeastaan ne ovat vain tekoja selviytymisen eteen.
Kaikki tämä kommunikointi pitääkseen tämän muurahaisyhteiskunnan liikkeessä -
tehokkaalla ja kohteliaalla tavalla.
"Tässä vaihtorahat." "Paperi- vai muovipussi?" "Kortti vai käteinen?"
"Haluatko ketsuppia sen kanssa?"
Haluan jotain muuta. Haluan aitoja inhimillisiä hetkiä.
Haluan nähdä sinut. Haluan sinun näkevän minut.
En halua antaa periksi. En tahdo olla vain yksi muurahainen, tiedäthän?
Kyllä, taidan ymmärtää sinua.
Minäkään en halua olla vain yksi muurahainen.
Kiitos kun törmäsit minuun...
Olen ollut tavallaan zombie viime aikoina.
En itse tunne olevani muurahainen, mutta taidan olla muille sellainen.
Se on ikään kuin D.H. Lawrencen idea kahden ihmisen tapaamisesta tiellä, -
mutta ohittamisen ja kaukaisuuteen katselemisen sijasta -
he päättivät hyväksyä sen, mitä hän kutsuu "sielujen väliseksi kohtaamiseksi".
Se on kuin... Piittaamattomien jumalien vapauttamista itsestämme.
Silloin olemme tavallaan tavanneet toisemme.
Teen erästä projektia. Toivoisin, että sinä olisit kiinnostunut tekemään sitä.
Se on saippuaooppera -
ja hahmot ovat fantasiaa.
He ovat siinä esiintyvien henkilöiden alter egoja.
Periaatteessa mietit vain jotain, mitä olet aina halunnut tehdä -
kuten haluamaasi elämäntilannetta, ammattia ja niin edelleen.
Kirjoitamme sen tarinaan, ja sitten annamme elämäsi sekoittua -
toisten saippuaoopperassa olevien henkilöiden elämiin saippuaoopperamaisella tavalla.
Haluan sen esitettävän aidosti tapahtumapaikalla -
näyttelijöiden ollessa läsnä, jotta kohtauksen valmistuttua -
yleisö voisi ohjata -
näyttelijöitä tulevissa jaksoissa.
Joten se perustuisi paljolti valintoihin ja ihmisten sanoman kunnioittamiseen -
heidän sanoessaan, mitä he haluavat nähdä -
sekä tietenkin konsumerismiin, taiteeseen ja hyödykkeisiin.
Jos et pidä siitä mitä saat, voit lähettää sen takaisin -
tai saat sen mistä maksat, -
tai sitten vain osallistut tekemällä valintoja.
Haluatko olla mukana siinä? - Kyllä, se kuulostaa mielenkiintoiselta.
Haluaisin olla mukana, mutta...
Minun pitää kysyä yksi kysymys ennen sitä.
En tiedä kuinka sanoa se, mutta -
miltä tuntuu olla unihahmo?
Tarkoitan sitä, etten ole hereillä juuri nyt.
Eikä minulla ole koskaan ollut kelloa ala-asteen jälkeen.
Luulen tämän olevan se sama vanha kello.
En ole edes varma, että pystytkö vastaamaan kysymykseen.
Yritän vain ymmärtää, missä olen ja mitä minulle tapahtuu.
Entä sinä? Mikä on nimesi? Mikä on osoitteesi?
Mitä sinä teet?
En oikeastaan pysty muistamaan juuri nyt.
En oikeastaan pysty palauttamaan sitä mieleeni.
Mutta se ei ole tärkeää, -
että voinko palauttaa mieleeni tämän tiedon -
osoitteestani tai -
äitini tyttönimestä vai en.
Minulla on se etu tässä todellisuudessa, jos sitä voi siksi kutsua, -
että minulla on yhtenäinen näkökulma.
Mikä on sinun yhtenäinen näkökulmasi?
Suurimmaksi osaksi se olen vain minä monien ihmisten kanssa, -
jotka -
altistavat minut asioille ja ideoille, -
jotka vaikuttavat hämärästi tutuilta, -
mutta jotka samaan aikaan -
ovat minulle aivan tuntemattomia.
En ole objektiivisessa, rationaalisessa maailmassa.
Ikään kuin lentelisin paikasta toiseen.
En tiedä. Se on outoa, koska se ei ole mikään määrätty olotila.
Se on ennemminkin kuin tietoisuuden kirjoa.
Niin kuin tiedän olevani nyt unessa, eikö vain?
Me jopa puhumme siitä.
Tutkin itseäni ja tajuan enemmän asioita itsestäni kuin koskaan aiemmin.
Puhun unessa olemisesta.
Olen alkanut ajatella, -
että minulla ei ole siitä mitään ennakkokäsitystä.
Se on aivan ainutlaatuista.
Ympäristön laatu -
ja informaatio, jota vastaanotan.
Esimerkiksi saippuaoopperasi.
Se on erittäin villi idea.
Minä en keksinyt sitä. Ikään kuin se olisi jotain itseni ulkopuolelta.
Ikään kuin se olisi lähetetty minulle ulkoisesti.
En tiedä mitä tämä on.
Tuntuu siltä, että maailma rajoittaa toimiamme, ne rajat...
Oikeasti me vain itse luomme ne rajat.
Mietit jatkuvasti sitä, -
mutta nyt kun tajuat uneksivasi, -
niin voit tehdä mitä ikinä tahdot.
Uneksit, mutta olet hereillä.
Sinulla on niin monia vaihtoehtoja, -
ja siitä elämässä on kyse.
Ymmärrän, mitä tarkoitat.
Se on minusta itsestäni kiinni. Minä olen uneksija.
Se on outoa. Niin paljon asiaa, -
jota ihmiset ovat minulle kertoneet.
En tiedä... Siinä on jotain vahvaa merkitystä, joka tulisi ymmärtää.
- Entä miltä sinusta tuntuu? - Joskus tunnen -
itseni tavallaan eristyneeksi, -
mutta suurimman osan ajasta, tunnen itseni yhdistyneeksi, -
ikään kuin sitoutuneeksi tähän aktiiviseen prosessiin.
Se on oikeastaan outoa, koska suurimman osan ajasta -
olen ollut erittäin passiivinen, olen ollut vastaamatta, -
paitsi nyt.
Annan tavallaan tiedon vain huuhtoutua ylitseni.
Se ei välttämättä ole passiivisuutta olla vastaamatta suullisesti.
Me kommunikoimme niin monella tasolla samanaikaisesti.
Ehkä sinä havaitset sen suoraan.
Suurin osa ihmisistä, jotka olen tavannut -
ja suurin osa asioista, jotka haluaisin sanoa ääneen -
ikään kuin he sanoisivat sen puolestani ja lähes minun vuorollani.
Se menee ikään kuin täysin itsestään.
Minä en näe pahaa unta. Tämä on loistava uni.
Mutta -
se on niin erilainen kuin mikään muu uni, jonka olen ennen nähnyt.
Se on juuri sellainen kuin unen pitäisi olla.
Ihan kuin minua valmisteltaisiin jotain varten.
"Tällä sillalla Lorca varoittaa, -
- elämä ei ole unta."
"Pidä varasi, ole varuillasi ja -
varo."
Monet ovat sitä mieltä, että koska "silloin" tapahtuu, -
niin nykyhetkeä ei ole.
Mutta enkö sanonut, että tämä jatkuva "vau" tapahtuu juuri nyt?
Olemme kaikki yhdessä tämän pursuavan ilon luojia, -
jossa jopa meidän osaamattomuutemme saa murska-arvostelun.
Olemme oman itsemme haltijoita, -
luomassa jättimäistä Dostojevskin romaania, jonka pääosassa ovat klovnit.
Tässä maapalloksi kutsumassamme paikassa, jossa olemme mukana, -
on mahdollisuus osoittaa, kuinka kiinnostavaa syrjäytyminen voi olla.
Elämässä on kyse ihmeestä, joka kasaantuu ajan myötä, -
hämmästyttävistä hetkistä ollessa toisten läheisyydessä.
Maailma on koe siitä, pystymmekö nousemaan välittömiin kokemuksiin.
Näkökykymme on täällä testinä siitä, voimmeko nähdä sen toiselle puolelle.
Asiat ovat testinä uteliaisuudellemme.
Epäily on kokeena elinvoimallemme.
Thomas Mann kirjoitti, että hän ottaisi mieluummin osaa elämään, -
kuin kirjottaisi satoja tarinoita.
Giacometti jäi kerran auton alle, -
ja hän muisti vaipuneensa kirkkaaseen väriin.
Hän innostui suuresti, -
kun tajusi vihdoin jotain tapahtuvan hänelle.
Kehittyy oletus, ettei voi ymmärtää elämää ja elää sitä samanaikaisesti.
En ole täysin samaa mieltä, mutten ihan eri mieltäkään.
Sanoisin, että ymmärretty elämä on eletty elämä.
Mutta paradoksit vaivaavat minua, -
ja voin oppia rakastamaan ja rakastelemaan -
paradokseja, jotka vaivaavat minua.
Ja itse erittäin romanttisina iltoina -
menen tanssimaan salsaa sekaannukseni kanssa.
Ennen kuin ajaudut pois, niin älä unohda.
Toisin sanoen, muista.
Koska muistaminen on niin paljon psykoottisempaa toimintaa kuin unohtaminen.
Lorca sanoi siinä samassa runossa, -
että leguaani puree niitä, jotka eivät uneksi.
Kun tajuaa -
olevansa unihahmo -
toisen henkilön unessa, -
niin se on itsensä tiedostamista.
Et ole tavannut itseäsi vielä.
Hyöty muiden ihmisten tapaamisesta sillä aikaa -
on se, että joku voi esitellä sinut itsellesi.
Tutki kaiken -
havaitsemasi luonnetta.
Esimerkiksi -
saatat havaita käveleväsi -
unimaisella parkkipaikalla.
Kyllä, ne ovat unimaiset jalkasi unimaisissa kengissäsi.
Osa unimaista itseäsi.
Joten henkilö jollaisena esiinnyt unessa -
ei voi olla se, joka todella olet.
Tämä on kuva, -
henkinen malli.
Muistatko minut?
En... En ainakaan usko.
Silloin asemalla, muistatko?
Sinä olit kolikkopuhelimessa ja katsoit minua -
muutamia kertoja.
Muistan sen, mutta en muista sen olleen sinä.
Oletko varma?
No, ehkä en.
Olin istumassa -
ja sinä katselit minua.
Pieni ystäväni, älä uneksi enää. Se on nyt täällä!
Sen nimi on Efferdent Plus.
Helvetissä vajoat rakkautesi puutteen tasolle.
Taivaassa nouset rakkautesi täyteläisyyden tasolle.
Kiirehdi! Tule! Nouse autoon! Mennään.
Tarina menee näin:
Billy Wilder tapaa Louis Mallen.
Tämä tapahtui 50-luvun lopussa tai 60-luvun alussa.
Louis Malle oli juuri tehnyt kalleimman filminsä. Se maksoi 2,5 miljoonaa dollaria.
Billy Wilder kysyy, mitä elokuva käsittelee.
Louis Malle vastaa: "Se on tavallaan uni unimaailmassa."
Ja Billy Wilder sanoo: "Menetit juuri 2,5 miljoonaa dollaria."
Pystyn sisäistämään tämän hieman paremmin kuin...
Vuosisatojen ajan käsitys siitä, että elämä on kiedottu uneen, -
on ollut filosofistien ja runoilijoiden vallitseva teema.
Siinä tapauksessa kuolemakin olisi vain kiedottuna uneen, eikö?
Kuoleman jälkeen tietoinen elämä jatkuisi -
niin kutsutussa "uniruumiissa".
Se olisi sama uniruumis, jonka koet tavallisessa unielämässäsi.
Paitsi että post-moraalisessa tilassa -
et voisi enää koskaan herätä, -
et pystyisi enää koskaan palaamaan fyysiseen ruumiiseesi.
Kaavan muuttuessa konstikkaammaksi ja monivivahteisemmaksi, -
mukaan ajautuminen ei enää riitä.
Mitä saisi olla?
Hei, ajoitko sinä sitä veneautoa?
Ajoinko minä mitä? - Annoit minulle kyydin autolla, joka oli myös vene.
Ei, minulla ei ole veneautoa. En ymmärrä sinua ollenkaan.
Tämän täytyy olla yö rinnakkaisuniversumissa.
Näitkö tuon kissan, -
joka juuri juoksi ulos ovesta?
No, se tuli tiskin luokse ja minä kysyin mitä saisi olla.
Se laskee burriton tähän ja katselee, tavallaan tuijottaa minua. Se sanoo: -
"Olen äskettäin palannut Kuolemanvarjojen laaksosta."
"Hengitän hurmaantuneena kaikkia elämän tuoksuja."
"Olin totaalisen kadotuksen partaalla."
"Nostatin halun muistaa kaiken."
Mitä vastasit siihen?
No, mitä siihen voisi sanoa?
Sanoin että jos aiot laittaa tuon burriton mikroaaltouuniin, -
niin haluan sinun tekevän reiät muovi- pakettiin, koska muuten se räjähtää.
Olen kyllästynyt siivoamaan burritojen jälkiä. Ymmärrätkö?
Sillä jalopenot kuivuvat koviksi.
Ne ovat ikään kuin pieniä renkaita.
Sen ollessa ohi, niin kaikki mitä pystyin ajattelemaan -
oli kuinka tämä koko käsite -
siitä mitä olemme, -
on pelkästään tämä looginen rakennelma.
Paikka hetkellisesti kaikille abstrakteille käsitteille.
Oli aika tulla tietoiseksi, -
antaa mysteerille muoto ja johdonmukaisuus.
Minä olin osallinen siinä. Se oli lahja minulle.
Elämä ravisteli minua ympäriinsä, -
ja jokainen hetki oli taianomainen.
Rakastin kaikkia ihmisiä, -
jotka olivat tekemisissä risti- riitaisten vaikutteiden kanssa.
Yhteydessä olemista muiden ihmisten kanssa, sitä rakastin eniten.
Menneisyyttä tarkastellen se oli ainut asia, jolla oli merkitystä.
Kierkegaardin viimeiset sanat olivat "Lakaise minut pois".
- Moi! - Terve.
Etkö sinä ollutkin siinä auton ja veneen hybridissä?
Mies kapteenihattu päässään, muistatko?
Hän antoi minulle kyydin sillä ihmeellisellä ajoneuvollaan, -
ja sinä olit kanssani takapenkillä.
En sano, että puhuisit täyttä puppua, -
mutta minä en tiedä, mistä puhut.
Pääsin kyydissänne siihen tiettyyn kadunkulmaan, -
johon sinä pyysit kuskia viemään minut.
Nousin pois kyydistänne, jonka jälkeen jäin auton alle.
Mutta sitten vain heräsin, koska olin nähnyt unta.
Myöhemmin tajusin, että olen vieläkin unessa.
Uneksimassa, että olisin herännyt.
Niitä kutsutaan valeheräämisiksi. Minulla oli niitä ennen lähes koko ajan.
Mutta olen edelleen siinä unessa.
En tavallaan pääse ulos siitä. Se vain tuntuu jatkuvan.
Heräilen aina vain uudestaan, mutta joka kerta uuteen uneen.
Olen huolissani, koska puhun myös kuolleille ihmisille.
Nainen kertoo TV:ssä, kuinka kuolema on unta, -
joka on olemassa elämän ulkopuolella.
Tarkoitan, että alan kuvitella olevani kuollut.
Kerron sinulle unesta, jonka näin kerran.
Tiedän, että kun joku haluaa kertoa unestaan, -
niin yleensä edessä on viisi tylsää minuuttia. Niin saattaa olla.
Mutta... Mitä muutakaan voisi tehdä?
Luin Philip K. Dickin kirjoittaman esseen...
Mitä? Luitko sen unissasi?
En, luin sen ennen unta.
Se oli tavallaan esinäytös unelle.
Se koski erästä kirjaa nimeltä "Flow My Tears, The Policeman Said".
Tiedätkö sen kirjan? - Kyllä, hän sai palkinnon siitä kirjasta.
Aivan. Hän kirjoitti sen kirjan erittäin nopeasti.
Se ikään kuin virtasi ulos hänestä.
Hän tunsi tavallaan kanavoittavansa sitä.
Kuitenkin, noin neljä vuotta julkistamisen jälkeen -
hän oli eräissä juhlissa, ja tapasi siellä erään naisen.
Tämän naisen nimi oli sama kuin kirjassa olevan naishahmon.
Naisen miesystävän nimi oli sama kuin kirjassa olevan miesystävän nimi.
Naisella oli suhde miehen kanssa. Tämä mies oli poliisipäällikkö.
Poliisipäällikön nimi oli sama kuin kirjassa olevan poliisipäällikön.
Nainen kertoo kaikenlaisia asioitaan elämästään, -
ja kaikki mitä hän sanoo, on suoraan kirjasta.
Hän on todella hämillään, mutta mitä hän voi tehdä?
Pian sen jälkeen hän oli menossa lähettämään kirjettä, -
kun hän näki tämän vaaralliselta näyttävän hämärän tyypin seisovan hänen autonsa vieressä.
Hän normaalisti välttelisi miestä, mutta tällä kerralla hän -
käveli miehen luokse, ja kysyi voiko hän auttaa.
Mies sanoi: "Voit. Minulta loppui bensa."
Hän vetää esille lompakkonsa ja ojentaa hänelle hieman rahaa.
Sitten hän saapuu kotiin ja miettii: "Hetkinen. -
- Tämä mies ei pääse huoltoasemalle, koska hänellä ei ole bensaa."
Hän lähtee takaisin autollaan. Hän löytää miehen ja vie hänet huoltoasemalle.
Ajaessaan huoltoasemalle -
hän tajuaa: "Hei, tämä on myös kirjastani. -
- Sama asema. Sama mies. Kaikki on samaa."
Tämä koko jakso on hieman pelottava, eikö?
Hän kertoo papilleen siitä, -
kuvaillen kuinka hän kirjoitti kirjansa, -
ja kuinka neljä vuotta myöhemmin kaikki ne asiat tapahtuvat hänelle.
Kertoessaan tarinaansa pappi sanoo sen olevan "Apostolien Teoista."
"Sinä kuvailet Apostolien Tekoja."
Mies vastaa, ettei ole koskaan lukenut Apostolien Tekoja.
Mies menee kotiinsa ja lukee Apostolien Teot, -
joka tuntuu aivan oudolta.
Jopa henkilöiden nimet ovat samat kuin Raamatussa.
Apostolien Tekojen tapahtuma-aika on 50 jKr, jolloin se luultavasti kirjoitettiin.
Philip K. Dickillä oli sellainen teoria, -
että aika oli illuusiota ja me oikeastaan elimme 50 jKr.
Syy jonka takia hän oli kirjoittanut tämän kirjan -
oli se, että hän oli jotenkin hetkellisesti puhkaissut tämän illuusion, -
tämän ajan harson.
Mitä hän oli nähnyt, oli se mitä tapahtui Apostolien Teoissa.
Hän oli täysin innoissaan gnostisismista.
Tästä ideasta, että demiurgi tai paholainen -
oli luonut illuusion ajasta saadakseen meidät unohtamaan sen asian, -
että Kristus oli palaamaisillaan -
ja Jumalan valtakunta oli saapumaisillaan.
Sen että me kaikki elämme vuotta 50 jKr, ja joku yrittää saada meidät unohtamaan, -
että Jumala lähestyy meitä.
Sitä aika tarkoittaa. Sitä kaikki historia on, -
tämänkaltaista jatkuvaa kuvitelmaa.
Joten luen sitä ja ihmettelen: "Onpa outoa."
Sinä yönä minun unessani oli -
mies, jonka piti olla meedio.
Mutta minä olin epäileväinen. Ajattelin, ettei hän oikeasti ole meedio.
Ajattelin vain itsekseni.
Aivan yhtäkkiä aloin kohota, -
leijailin tavallaan kohti kattoa.
Ja juuri ennen kuin osun kattoon mietin -
"Herra Meedio, uskon sinua. Olet meedio. Päästä minut alas, ole kiltti."
Alan leijua kohti lattiaa. Jalkani koskettaessa lattiaa -
meedio muuttuu naiseksi, jolla on vihreä puku.
Tämä nainen on rouva Gregory.
Rouva Gregory oli Yeats'in hyväntekijä.
Vaikken ollut koskaan nähnyt hänen kuvaansa, -
niin olin varma. Tiesin sen olevan rouva Gregory.
Kävellessämme eteenpäin, kun rouva Gregory sanoo minulle: -
"Anna kuin selitän sinulle maailmankaikkeuden luonteen."
"Philip K. Dick on oikeassa ajasta, mutta hän on väärässä vuodesta. Ei nyt ole 50 jKr."
"Oikeastaan on vain yksi ainut hetki. Tämä hetki."
"Ja se on ikuisuus."
"Se on hetki, jolloin Jumala kysyy sinulta kysymyksen."
Periaatteessa se kysymys on, -
että haluatko olla yhtä ikuisuuden kanssa.
"Haluatko taivaaseen?"
Me kaikki sanomme "Ei kiitos. Ei vielä."
Joten aika on oikeastaan jatkuvaa kieltäytymistä -
Jumalan kutsulle.
Siitä ajassa on kyse. Tämä vuosi ei ole sen enempää 50 jKr kuin 2001.
On vain yksi ainut hetki, ja siinä tulemme aina olemaan.
Sitten rouva Gregory kertoo, että tämä on kerronta jokaisen elämästä, -
että erilaisuuden takana on vain yksi tarina.
Se tarina on muutos kieltäytymisestä myöntymiseen.
Koko elämä on yhtä kieltäytymistä.
Sitten yhtäkkiä tapahtuu muutos. "Kyllä, minä myönnyn."
"Kyllä, hyväksyn. Kyllä, suostun mielelläni."
Se on suuri matka.
Kaikki myöntyvät lopulta. - Aivan.
Jatkamme kävelemistä rouva Gregoryn kanssa, kun koirani juoksee luokseni.
Minä silitän sitä. Olen erittäin iloinen nähdessäni sen. Koirani kuoli ajat sitten.
Silitän koiraani kunnes huomaan, -
että sen mahasta tihkuaa jotain vastenmielistä ainetta.
Katson rouva Gregorya, hän tavallaan yskii.
Hän vastaa: "Anteeksi, olen pahoillani."
Hänen leukaansa pitkin valuu oksennusta, joka haisee erittäin pahalle.
"Hetkinen", sanon itselleni.
"Se ei oikeastaan ole oksennuksen haju, vaikka haju onkin paha."
"Se haisee kuolleen ihmisen oksennukselle."
Tiedäthän, se haisee tuplasti pahemmalle.
Sitten yhtäkkiä tajuan olevani kuolleiden maassa.
Jokainen ympärilläni oli kuollut.
Koirani on ollut kuoliaana yli 10 vuotta. Rouva Gregory vielä pidempään.
Kun vihdoin heräsin, totesin itselleni, ettei se ollut pelkkä uni.
Se oli kutsu tähän paikkaan, kuolleiden maahan.
Mitä lopulta tapahtui? Kuinka lopulta pääsit pois?
Se oli yksi niistä, miten kuvailisin... Elämää muuttavista kokemuksista.
En ole sen jälkeen pystynyt suhtautumaan maailman vanhalla tavalla.
Niin, mutta kuinka sinä lopulta pääsit pois siitä unesta?
Siinä on oma ongelmani. Olen loukussa.
Ajattelen koko aika herääväni, mutta uni vain jatkuu.
Se tuntuu vain jatkuvan koko ajan. En pääse ulos siitä.
Haluan herätä oikeasti. Kuinka oikeasti herätään?
En tiedä. En ole kovin hyvä enää siinä.
Jos oikeasti olet sitä mieltä, niin -
tarkoitan, että ehkä sinun pitäisi.
Jos voit herätä, niin sinun pitäisi, -
koska jonain päivänä et enää kykene heräämään.
Se on helppoa.
Vain ja ainoastaan -
herätä.